ZatvorDugo nisam pisao snove, pošto ili nisu bili nešto upečatljivi, van nekih svakodnevnih okvira, kad um u snu procesuira događaje iz budnog svijeta, ili nisu bili za javno pričanje. No noćas sam imao zanimljiv san, za koji još dvojim da li bi trebao u javnost.
San počinje tako da moja malenkost u sanjanju biva transportirana u zatvor. Nikad mi u snu nije bilo razjašnjeno zašto sam zatvoren, niti me to posebno uznemiravalo. Dapače, činilo mi se da mi je na neki način tamo mjesto. Isto tako, bio sam apsolutno uvjeren u to da tamo neću ostati zauvijek.
Ono što treba spomenuti je to da sam se u zatvoru više manje samo pojavio, nisam imao sjećanje na to kako sam dospio tamo. Sama zgrada bila je poprilično ogromna, u obliku pravokutnika i u stilu uređenja nekog gotičkog dvorca. Imala ja pomalo nacistički "šmek", kao neko mjesto prožetoh strahom i zlokobnošću. U sredini nalazilo se unutrašnje dvorište. Jedna strana zgrade (nažalost nemogu odrediti stranu svijeta, pošto baš i nisam viđao sunce u snu) bila je usječena u planinu. Također, svaka strana je imala tornjeve, a sa tornjeva su vodile gondole direktno na planinu. Doduše nikad ih u nisam vidio da upogonjene. Sama se zgrada sastoja od 4 krila, od kojih su tri bila zatvorenička i jedno za osoblje zatvora.
Zatvorenici su bili smješteni u ćelije, koje su u pravilu bile dvokrevetne sobe. Nigdje se iz zatvoreničkog krila nije moglo vidjeti van zgrade, tako da nikad nisi mogao znati koje je doba dana ili noći. Zatvorenici nisu imali nekakav ustaljeni režim koji se morao sljediti, mogao si ići spavati kad si htio, jesti kad si htio i družiti se s kim si htio. Zanimljivo je to što su većina zatvorenika bili iznimno miroljubivi jedni prema drugima. Doduše tu i tamo bi osoblje došlo po zatvorenika i odvelo ga negdje. Ponekad bi se cijeli red ćelija znao izprazniti u roku od pol sata, i nitko nebi nikad vidio osoblje kako odvodi zatvorenike. Kao što sam reko, svaki zatvorenik je bio slobodan istraživati zatvor, no nitko nikad nije našao nikakva vrata koja vode u "krilo za osoblje" niti "glavna vrata" na koje bi se moglo napustiti zatvor. Pri isteku kazne, nekoliko "dana" unaprijed zatvoreniku bi bilo najavljeno da njegova kazna ističe te da je uskoro slobodan napustiti zatvor. Po zatvorenika bi došla dva naoružana stražara i odvela ga u nepoznato, jednostavno nestavši među hodnicima.
Imao sam i cimera, s kojim sam djelio sobu. Imao je neko generičko anglofono ime, tipa John. John je bio specijalac, visoko trenirani stručnjak za oružja i infiltracijske taktike, te goloruku borbu. Nismo baš bili previše bliski, no sjećam se osjećaja međusobnog poštovanja. Nikad nisam saznao zašto je John zatvoren, mislim da nije ni on znao. No kao i ja, krotko je prihvatio svoju sudbinu.
I tako je moj život u zatvoru tekao lišen više manje ikakavih značanijnih događaja, sve dok jedne "noći" stražari nisu došli po mene. Iz sna su me trgnula dva stražara obučena u zaštitna odjela, s puškama s ciljnikom i gas-maskama, te očima koje su svjetlile neobično zeleno. Ispred sobe stajala su još dva stražara. Johna nije bilo nigdje u sobi. Hodnici su također bili pusti, činilo se da svi spavaju. Dok su me vodili pod ruku bilo mi je užasno teško ostati koncetriran. Tijelo mi je bilo užasno opušteno, pa su me napola vukli a napola nosili. Sljedeće čeg se sjećam jest da sam se nalazio gol do pasa u unutrašnjem dvorištu, s rukama u lisiciama. Red zatvorenika, isto tako golih do pasa stajao je duž jednog od ogromnih zidova zatvora (ako zamislimo da je ona strana u kojoj je zatvor usječen u planinu "sjever", onda bi ovo bio "istočni" zid zatvora). Ja sam stajao u sredini dvorišta, okrenut leđima planini i gledao u ogromni puni mjesec na "južnoj" strani neba. Onda je krenulo. Osjetio sam nekakve valove (nisam ih vidio) kako se iz nekog nekolokaliziranog izvora fokusiraju i odbijaju od punog mjeseca ravno u moju glavu. Na glavi sam osjetio ogroman pritisak, te mi se slika pred očima prvo počela mutiti, nakon toga multiplicirati, a zatim cjepati na komade. Sve je to pratio osjećaj intenzivne mučnine i tjeskobe. Najvjerojatnije bi pao na pod, da me taj isti pritisak koji je nepodnošljivo stiskao moju glavu, nije držao na nogama. Makar o tom fenomenu nikad nisam pisao, nije prvi put da sam u sanjanju doživio ovakvo cjepanje svijesti, spomenut ću ga kasnije.
Nakon toga san gubi svaki linearni kontinuitet. Sljedeća sekvenca koje se sjećam jest da još uvijek stojim na dvorištu i gledam mjesec. Ovaj put iz njega nije zračilo ovo što cjepa, dapače, dok sam ga gledao osjetio sam divljenje i veliku snagu kako kola kroz mene. Osjetio sam nekakvu vrstu primalne moći i krvoločnosti. Sljedeće što sam zamjetio da mi ruke više nisu vezane, ali nisu ni bile ljudske. Prsti su mi srasli, tako da sam sad imao 3 umjesto 5 prstiju, a na nokte su na vrhovima zamjenile male pseće kandže. Cijeli sam bio obraso u sivo-smeđu dlaku. Također, imao sam rep i njušku, esencijalno pretvorio sam se u vukodlaka. Odmah nakon te realizacije iz mjeseca je opet počelo emanirati pritisak i svijest mi se ponovno počela cjepati.
U sljedećoj sekvenci lutao sam hodnicima zatvoreničkog krila. Doduše to nije bilo krilo u kojem se nalazila moja ćelija. Ponovno sam bio čovjek. Tražio sam jednu zatvorenicu, s kojom sam se za svojih zatvorskih dana bio zbližio, dapače razvili smo romantični odnos, no nigdje je nisam mogao naći. Svi su hodnici tog zatvorenićkog krila bili pusti. Prvo sam krenuo do njene ćelije, no ona je bila prazna. Palo mi je pamet potražiti ju u zajedničkim kupaonicama koje su postojale na svakom katu svih zatvoreničkih krila. No kad sam ušao u kupaonicu, našao sam ju punu krvi i raskomadanih tijela, nakon čega naglo gubim svijest i nalazim se u sljedećoj sekvenci.
Ponovno lutam pustim hodnicima, no ovaj put na mjestima na kojima sam inače vidio zidove, sad viđam prolaze. U ovoj sam sekvenci iz nekog razloga bio sposoban vidjeti prolaze u krilo za osoblje. Zanimljivo je što su svi prolazi svjetlili obrubljeni istom onom zelenom bojom kojom su svjetlile oči stražara koji su me vodili u dvorište. Krilo za osoblje bilo je po uređenju prava suprotnost zavtoreničkih krila. Zatvorenička su krila bila asketski uređena, bez ikakvih suvišnih stvari i namještaja, te ih je prožimala sivo-plava svjetlost. Krilo za osoblje bilo je kićasto uređeno u gotičkom stilu, lusteri za svjećama, sjedala od kože i crnog baršuna za zlatnim okvirima, poretreti osoblja zatvora s također zlatnim okvirima, masivni crni drveni stolovi s ukrasnim posuđem... Jedinu su prigušenu svjetlost bacale svijeće, te je cijeli prostor prožimala crnina i dojam teške tjeskobe. Prolazio sam tako od prolaza do prolaza, sve se šuljajući, jer sam imao osjećaj da nebi smio biti tamo, sve dok nisam našao prostoriju u kojoj su bile dvije osobe. Jedna od njih je žena azijatskog izgleda koju sam već davno prije sreo u sanjanju, a druga je bila muškarac u nekakvoj sivoj odori. (Naime prije 6 godina, kad sam sprvi put sreo tu azijatkinju, prvi put sam doživio i cijepanje svijesti. Sjećam se da su me u tom snu lovili ona i njen partner, te kad su me se na kraju dočepali sam završio u nekakvoj ovalnoj, mračnoj prostoriji. U kurugu oko mene su sjedili azijati u nekakvim tradicionalnim nošnjama i u transu nešto mrmljali. Osjetio sam isti pritisak oko glave koji mi je na silu okretao glavu prema naprijed. Ravno predamnom sjedila ta žena, te su joj oči svjetlile crveno rozo. Ona je isto nešto mrmljala i njeno mrmljanje je pojačavalo pritisak i dovelo do cijepanja svijesti.) Ženska je odmah bila svijesna da sam tu, te je rekla muškarcu u odori da ode iz prostorije. Tu opet gubim svijest.
U sljedećoj sekvenci nalazio sam se na ogromnom kožnom krevetu s azijatkinjom, koja je bila potpuno gola i mamila me. Kad god bi joj se približio, počela bi mi isklizati iz ruku, krećući se oko mene ko što se kineski zmajevi kreću u pričama. Tako me je mamila i bježala od mene po cijelom krevetu. (Tu sam igru, doduše s nekim drugim, također već prije sanjao. U tom prethodnom snu mi je palo na pamet da se zagledam u suštinu te ženske i ono što sam vidio jest prazna ljuštura. Takve žene u sanjanju su neke vrsta sukuba, demona koji vrebaju mušku seksualnu energiju. Postoje i inkubusi, muška varijanta takvih demona). Kad sam ju napokon uhvatio, naravno, prekinuo mi se kontinuitet svijest i našao sam se u sljedećoj sekvenci.
U sljedećoj i zadnjoj sekvenci, pričao sam s Johnom. John je naime bio odslužio svoju kaznu te se spremao napustiti zatvor. Stajao je ispred mene obučen u odjelo specijalca, s istom puškom kakvu su koristili čuvari u zatvoru. U pozadini mog vidnog polja hodnici zatvora su opet vrvili s dobro raspoloženim i miroljubivim zatvorenicima. John je pričao svoje planove za vanjski svijet, o svojoj obitelji, kako jedva čeka vidjeti ženu i kćerkice, te se pridružiti svojoj staroj antiterorističkoj jedinici. Doduše ja ga nisam baš pažljivo slušao jer me je prožimao osjećaj mučnine i straha, te sjećanje na azijatkinju od malo prije ali i iz onog prvog sna od prije 6 godina. U tom trenutku sam postao lucidan i sjetio se što sve inače mogu i znam u sanjanju. Na neki sam se nefizički nalin izdigao iznad zatvora i gledao ga iz ptičje perspektive. Gondole su stajale, sunca nije bilo na oblačnom nebu, vjetar nije puhao, vrijeme kao da nije teklo. Sam zatvor, postojao je u nekakvom vlastitom prostoru i vremenu, fazno izmaknut od ovog svakodnevnog svijeta u kojem svi živimo. Zato i nisu postojala ulazna vrata zatvora. Jer se nije imalo kamo pobjeći, jedini način za ući i izaći bilo je da se fazno izmakneš u svijet u kojem postoji zatvor ili u svakodnevni svijet budnog stanja svijesti. U tom trenutku odlučio sam promjeniti fazu i vratiti se u svijet svakodnevnice, nakon čega sam se probudio u svom dobrom starom krevetu
![Smile :)](./images/smilies/icon_smile.gif)
Eh i da, navodno je večeras pun mjesec, barem su tako rekli na radiju.
Uživajte i do čitanja.